Jag vill bara komma bort från allt ett litet tag.
Det är inget paradis ute på ön.
Bara så ni vet vad som väntar er.
Med all respekt, mr Coughlan. Det är knappast tuffare än på västfronten.
Ni har säkert rätt om det.
Ni betalar resor till posteringarna. Som vikarie får ni ingen semester.
Jag har förstått att ni är ogift. Ingen familj?
Det oroar mig lite. Vi hade normalt inte skickat en ogift man till Janus.
Det ligger avsides och en familj är till stor praktisk hjälp–
–och inte bara som tröst. Fast nu är det ju bara tillfälligt.
Ni far till Port Partageuse om två dar och därifrån vidare till Janus.
Välkommen till fyrvaktarmyndigheten.
Vi är stolta över att få en så duktig soldat i våra led.
FYREN MELLAN HAVEN
Mr Sherbourne! Punktligt. Stig in.
–Tackar. –Välkommen till Partageuse.
Jag ska presentera er.
Det här är mr Tom Sherbourne, vår nye fyrvaktare.
Cyril och Bertha Clipper. Bill Graysmark. Hans fru Violet.
Och deras dotter... Hon är här nånstans.
–Får jag fresta er? –Tackar.
Tom, fyren ska leda fartyg från norra halvklotet som kommer–
–med rikedomar och välstånd till vårt land. Det behövs efter kriget.
Det var kostsamt på många sätt, va?
–Tror ni att ni klarar av det? –Det får vi snart veta.
Det sista den stackaren behöver är dina undergångshistorier.
Jag sa att hon skulle dyka upp. Det här är Isabel Graysmark.
–Det här är mr Sherbourne. –Angenämt, mr Sherbourne.
Miss Graysmark.
Janus är ingen populär postering.
Ni blir den enda levande människan på 15 mil åt alla väderstreck.
De sa inte varför tjänsten är ledig?
Temporärt. Trimble är tillbaka och i skick som ny om ett halvår.
–Han behöver bara lite konvalescens. –Inte mer?
–Informerade de er, mr Sherbourne? –Ingen drog detaljerna för mig.
Inte så konstigt. Trimble Docherty var fyrvaktare i nästan sex år.
Utan minsta incident!
Sen meddelade han att hans fru hade signalerat till fartyg.
Helt oacceptabelt av två skäl.
–Det har länge varit förbjudet... –Det vet han ju så klart.
–Och det andra skälet? –Hans fru har varit död i två år.
Ett enkelt fall av lappsjuka plus en dos sorg bara.
Mr Sherbourne borde ha informerats långt innan han skrev på avtalet.
Jag uppskattar verkligen att ni berättar det.
Och jag hoppas att Trimble repar sig från det som plågar honom.
Vad angår isoleringen så känner jag mig förberedd på det.
Efter Frankrike är tanken på lite tid för mig själv... Det ska bli skönt.
–Bravo! –Bra sagt, mr Sherbourne.
Skål för framtiden!
Besök oss nästa gång ni far förbi.
–Det var roligt att träffa er alla. –Han var en imponerande ung man.
Det är för sent att ångra sig nu, gosse.
Sex månader är ingenting! Om man inte försöker hålla andan.
Adjö, Tom!
Bra gjort, Sherbourne!
Du ser lika kry ut efter tre månader som varje fyrvaktare jag har sett.
Mina herrar. Jag väntade mig inte att se er så snart. Var är Trimble?
Hasluck vill prata med er om det i land.
Tom, tack för att du kom. Du undrar nog varför vi kallade dig.
Vi trodde alla att Trimble gick mot ett snabbt tillfrisknande.
Men...han kastade sig utför klippan i Albany.
Vi har inte brytt oss om att söka ersättare på annat håll.
Du har visat dig mer än duglig.
Och vi vill erbjuda dig ett treårskontrakt på posteringen.
Vi är övertygade om att du inte sviker oss.
Mr Sherbourne. Vilken trevlig överraskning.
–God dag. –Jag trodde att ni var på er ö.
Kapten Hasluck erbjöd mig ett jobb. Det är mer en permanent postering.
Så roligt. Jag vill höra allt. Vill ni inte stanna på lunch?
Det vore trevligt. Tack.
Ni måste imponerat på dem för att få fast tjänst efter bara tre månader.
Jag tvivlar på att så många sökte. Inte många arbetssökande karlar nu.
Ni har tyvärr rätt, sir.
–När måste ni tillbaka? –Om ett par dar.
–Vad har ni för planer? –Han har nog mycket att ordna...
Han bjöd med mig på picknick i morgon.
Vilken trevlig idé!
–Picknick? –Ja.
Jag tycker att det är underbart.
Hur är det där ute?
Det är tyst. Man har tid att tänka.
Känner du dig ensam?
Jag är för upptagen. Det är alltid nåt som måste fixas.
Trivs du?
Du pratar inte så mycket, va?
Bjuder du ut alla fyrvaktare som ska till Janus?
Du är den förste nye på åratal.
Jag kan berätta mycket om mig själv. Mamma lärde mig spela piano.
Spelar du fortfarande?
Inte så bra. Mina bröder brukade reta mig nåt hemskt när jag spelade.
Jag förlorade dem båda två. I kriget.
Det måste vara otroligt förvirrande för mina föräldrar.
Om en fru förlorar sin man så blir hon änka.
Men om en förälder förlorar ett barn så blir man inget annat.
Man är fortfarande mor eller far. Även om man inte längre har ett barn.
Ibland undrar jag om jag fortfarande...
...formellt sett är en syster nu när mina bröder är döda.
Hur länge var du där? I kriget?
–I nästan fyra år. –Din stackare.
Det måste ha gjort dig känslolös.
Mina fötter. Jag tappade allt som oftast känseln i fötterna.
Frusen lera har den effekten.
Din familj då?
Berätta om dina föräldrar.
–Min mor är död. –Din far då?
Där fanns ingen kärlek att hämta.
Var han sträng mot dig?
Sträng räcker inte som beskrivning.
Fast...
...det gjorde militärdisciplinen lätt att klara.
Och det gjorde det väl lättare att vara där–
–när jag visste att ingen skulle bli förtvivlad om de fick telegrammet.
–Säg inte så. –Du frågade ju.
Ibland är det bra att lämna det förflutna bakom sig.
Om jag inte får prata om förfluten tid, får jag då prata om framtiden?
Vi kan inte prata om framtiden på riktigt, om man tänker efter.
Vi kan bara prata om vad vi föreställer oss eller önskar oss.
Det är inte samma sak.
Du är helt hopplös!
Vad hoppas du på då?
Liv. Det räcker nog för mig.
Ta med mig ut till Janus.
Vad?
Jag vill se det.
Jag vill se var du gömmer dig.
Jag är rädd för att det strider mot myndighetens regler.
Den enda kvinnan som får vara på ön är fyrvaktarens hustru.
Gift dig med mig då.
Vad skrattar du åt?
Du hade fått vara bra tokig för att gifta dig med mig.
Bäst att vi får hem dig nu. Annars skickar de polisen på mig.
Kom.
–Skriver du till mig? –Självklart.
Käraste Isabel.
Varje...dag...
...och...varje natt...
...när jag ser ut över havet...
...försöker jag se dig...
...stå där på piren.
Jag har tänkt på vår tid tillsammans.
Och på det du sa. Du hade rätt.
Jag har omgetts av så mycket död under så lång tid–
–att det har gjort mig känslolös.
Det var nog därför som jag kom till Janus.
Här ute finns ingen som man kan såra.
Här ute är jag bara ansvarig för fyren.
I många år vissnade allt som jag rörde.
Och du är så full av liv. Det skrämmer mig.
Isabel, ett paket!
Jag beundrar din glöd för mycket för att låta den släckas av mig.
Från Tom.
Ändå kan jag inte sluta tänka på dig.
Och tiden med dig gjorde att jag kunde känna igen.
Och för det tackar jag dig.
Och jag är dig evigt tacksam.
Din Tom.
Käraste Tom.
Jag har fått ditt vackra brev.
Tack ska du ha. Tack för att du öppnar dig för mig.
Jag vet hur svårt det måste vara för dig.
Jag vet också hur svårt det är att förlora.
Men vi måste alla gå vidare. Och du har kvar ett ljus i dig.
Jag har sett det.
Och det lyser lika klart som stjärnorna på din himmel.
Isabel. Jag är inte så bra på ord. Det har jag aldrig varit.
Jag har nog aldrig förstått att jag får prata om det jag känner.
Så, bära eller brista...
Jag skulle gärna visa dig min ö och mitt liv.
Beslutar du att komma så lovar jag att ta hand om dig för evigt.
Och jag ska göra mitt bästa för att bli en god make.
Jag hoppas att du ska trivas på Janus lika bra som jag.
Tom, första gången jag såg dig kändes det som om jag kände dig.
Och jag kunde inte sluta att se mitt liv med dig.
Att bilda familj med dig.
En familj som inte fastnat i det förflutnas plågor.
Så...om du frågar mig om mitt frieri fortfarande gäller–
–så är mitt svar ja.
Ja. Tusen gånger ja.
Res er upp.
Kan alla höra upp lite?
Jag står inte i min skolas aula nu–
–så jag ska fatta mig kort.
Tom... Avbryt mig inte, Tom.
Tom, det är tydligt för alla som möter dig att du är pratsam.
Men du är också en väldigt bra karl.
Och det är en lättnad, för du har det dyrbaraste i vårt liv.
Ta väl hand om henne. Beskydda vår lilla flicka.
Hon är allt vi har.
Och vem vet? I en nära framtid kanske det föds en ny generation.
–Skål för Isabel och Tom. –Isabel och Tom!
Välkommen till Janus.
Det berättade du inte.
Det följde med huset. Det är säkert dubbelt så gammalt.
Det fungerar inte. Det är mer en relik.
Just nu.
Koncentrera dig.
Du...
Du får mig...
Du får mig att känna...
...mig...
...lugn.
Mycket konstigt.
Du ser ut som en bebis.
Seså, din bamsing. Rufus.
Kom.
Janus är ordet som januari kommer av.
Uppkallad efter samma gud som denna ö.
Han har två ansikten, ett fram och ett bak.
Han ser alltid åt två håll.
Splittrad mellan två sätt att se saker på.
Januari ser fram mot det nya året. Och tillbaka på det gamla.
Och den här ön ser ut över två olika hav.
Du kommer att göra vårt barn så klokt.
Hur vet du att det bara är ett? Det kan vara tvillingar eller trillingar.
Hör du nåt?
Har de börjat prata?
De sa att jag måste bära mamma till sängs innan natten blir för kall.
Stormen ser inte ut att skoja.
Vart ska du?
Jag måste hålla mig vid fyren.
–Får jag följa med? –Älskling, du är i säkerhet här.
Du klarar dig. Jag lovar.
Stanna inne.
Tom!
Tom...
Tom!
–Isabel? Isabel! Isabel! –Förlåt mig. Förlåt, förlåt.
Gör inte det här. Herregud!
31 MAJ 1921 I EVIGT MINNE
Det är inte ditt fel. Det är inte någons fel.
Jag skickar efter en läkare.
Vad skulle en läkare tjäna till?
Barnet är borta.
Vi måste tänka på dig.
Nej.
Det är på tok för genant.
En vacker dag när du har fem barn som springer runt i vägen för dig...
...så känns allt det här som en dröm.
–Hur vågar du! –Vad då?
Jag ville inte ha nån läkare, men du går bakom min rygg?
Han ska inte klämma och peta på mig och säga saker som jag redan vet.
Isabel, vänta. Det är inte...
Isabel!
Hur tog hon det, Tom? Hon blev säkert stormförtjust.
Jag ser ut att få bre smörgåsar till lunch.
Snälla ni...!
Jag försöker bara få ert piano att låta bättre och lite renare.
Kom här.
Där sprack den överraskningen, va?
Vi kan försöka igen.
Det lät vackert, älskling.
Izz?
Izz...?
Åh nej.
Vad är det?
–Vad är fel? –Jag kände...
Jag kände...
–Mår du bra? –Ja då.
Inte nu.
Nej!
–Isabel? –Jag tror att det kommer.
Andas, andas. Andas. Så ja. Så ja.
–Det är för tidigt. –Det är ingen fara.
Vad gör jag... Få det att sluta!
–Vad ska jag göra? –Nej!
Isabel, vad ska jag göra? Säg det. Sätt dig.
Sätt dig. Säg vad jag ska göra, Izz.
Vad kan jag göra? Vad ska jag göra?
–Säg vad jag ska göra, Izz. –Rädda det!
Du måste rädda det, Tom! Du måste rädda henne!
25 APRIL 1923 I EVIGT MINNE
Isabel!
En båt!
Det är en båt! Det är nån i den!
Det är en man! Det är en kropp!
Jag är här, liten.
Han är död. Ta med barnet upp till huset.
Var har du varit?
Du är i säkerhet nu.
Det är en flicka. Hon var helt utsvulten.
Tack och lov att vi hittade henne i tid.
Jag ber dem skicka en båt till kroppen och unga fröken.
Den arme saten är bortom räddning.
Och den här lilla kycklingen har fått mer än nog av båtar.
Kan vi vänta lite?
Ge henne en chans att hämta andan.
Allt måste skrivas i loggboken. Jag måste rapportera allt direkt.
Tänk om båten kom från ett fartyg.
Det är en jolle, ingen livbåt.
Izz?
Du pratar mycket.
I morgon bitti då. Så fort fyren slocknar.
Okej, du är i säkerhet nu.
27 april
Tom?
–Vart ska du? –Jag ska sända ett meddelande.
Det kan inte vara en slump att hon dök upp så...
Försiktigt nu. Hon är ett fint barn, men hon är inte vår.
–Vi kan inte behålla henne. –Varför inte?
–Vem får veta att hon är här? –Ralph och Bluey när de kommer hit.
Ingen kommer att veta att hon inte är vår.
Alla tror att jag väntar barn.
De blir bara förvånade över att hon kom tidigt.
Den döde mannen i båten då?
Säg inget till nån om honom.
Vi har inte gjort nåt fel, utan bara gett ett hjälplöst barn skydd.
–Vi kan ge mannen en begravning. –Det är inte upp till mig.
–Jag måste rapportera det. –Jag vet!
Hör på. Jag vet hur viktiga reglerna är för dig.
Vad är de till för?
De ska rädda liv. Det är allt jag säger.
Rädda detta liv.
Hon är här och hon behöver oss.
Vi kan hjälpa henne.
–Vi gör inget som är fel. –Det är ju just det.
Vi behöver inte göra nåt fel. Om vi rapporterar det nu–
–kan vi ansöka om att få adoptera henne. Hon kan bli vår.
Adoptera henne? De skickar aldrig ett barn till en fyr mitt i havet.
Ingen läkare, ingen skola, ingen kyrka.
De ger henne aldrig till oss.
De skickar iväg henne till ett förskräckligt barnhem.
Snälla, utsätt henne inte för det.
Snälla du.
Jag vet...
...att du blir en underbar pappa.
Vi kan rädda henne.
Hon är här.
Vårt barn.
Barnet kom tidigt
Vi blev båda överraskade
Isabel återhämtar sig bra
Ingen läkarhjälp behövs
Hallå!
Gratulerar, gosse!
–Helt fantastiskt, helt fantastiskt! –Tack, Ralph.
–Bra gjort. –Tack, Bluey.
–Det förtjänade ni båda. –Visst syns det på långt håll?
Inget får en flicka att blomstra som när hon får en liten.
–Vilket vackert litet knyte. –Det är Lucy.
Alla kvinnor i Partageuse pratade om dig – att du födde här ute själv.
Jag hoppas att Tom inte var helt oduglig.
Jag kan inte önska mig en bättre make.
Hon är en riktigt söt liten flicka.
Fast hon har Toms näsa.
Jag vet inte om Toms näsa är nåt som en liten flicka ska ha.
Då så, mr Sherbourne... Du måste skriva på lite papper.
Jajamän. Till kontoret, kapten.
Ralph, kan du vänta? Jag måste skriva och tacka mina föräldrar.
–Vad vill du? –De träffar dig först nästa år.
Du är lyckligt lottad, va?
Titta här. Du har en fin skallra.
Den passar en ängel. Va?
Kom. Kom, kom.
En natt när de reste vidare på sin färd efter ljuset–
–som sken framför dem hördes plötsligt ett skrik i mörkret.
De tre vise männen stannade, men bara för ett ögonblick.
"Det var ett barnaskrik", sa de till varandra.
"Men vi får inte avbryta vår resa."
"Vi får inte dröja. Stjärnan manar oss att fortsätta."
–Välkommen tillbaka. –Åh, älskling!
Vad är det nu? Vi går och tittar.
Vad ska du kalla mig?
–Det här är morfar och mormor. –Morfar eller "moffa".
Och mormor. Kan jag få en puss?
Må Gud göra oss tacksamma för det vi nu skall få.
Och må vi alltid tänka på andras behov.
Och tack, Gud, för de välsignelser som har givits denna familj–
–i form av Lucy Sherbourne.
–Amen. –Amen.
–Tatis slut. Jag vill ha tatis. –Vill du ha mer "tatis"?
Hon har mycket god aptit.
–Det är mormors goda mat. –Du är så rolig.
Du har en mycket god aptit, Lucy. – Hon älskar det där.
Hon är en fröjd.
Det är mycket bättre här än i London.
Prästen?
Vart har prästen tagit vägen?
Han sover väl ruset av sig, om jag känner honom rätt.
Blue, spring bort till prästhuset.
–Han har ett dop och börjar bli sen. –Är vi tidiga?
Han är inte där.
–Du kan sätta dig. –Kom, vi sätter oss.
–Du är en stor flicka. Och tung. –Jag var i Albany i går.
–Det är ingen brådska. –Jag beklagar, han är hopplös.
Bluey hittar honom. Lugn bara.
Varför vill de ha en kattunge?
Nej, man ska alltid vara ärlig.
–Jag börjar bli svag. –Det ska gudarna veta.
TILL MINNE AV FRANZ JOHANNES ROENNFELDT
HANNAHS ÄLSKADE MAKE OCH DERAS DOTTER GRACE ELLEN
FÖRSVUNNA PÅ HAVET 26 APRIL 1923
Tom? Tom?
Tom!
Där är du ju. Tom, vi hittade honom.
Prästen. Jag hittade honom.
Ni har tagit hit detta barn för att döpas.
Ni har bett om att Vår Herre, Jesus Kristus, ska ta emot henne–
–befria henne från synd och låta den Heliga Ande ta boning i henne–
–så att hon får himmelriket och evigt liv.
Efter detta löfte givet av Kristus–
–måste barnet avsäga sig Satan och alla hans gärningar–
–och ständigt tro på Guds ord och lydigt följa hans bud.
Fin dag för det, va?
Mår du bra, min vän?
Jag såg en minnessten i dag på kyrkogården.
Det skakade mig lite.
En tysk karl och hans spädbarn.
Ja. En ryslig historia.
De försvann på havet i en roddbåt.
Förskräckligt. Det hände för ett par år sen.
Har du hört talas om Hannah Potts?
Hon är dotter till den rikaste mannen i den här trakten.
Hon gifte sig med en tysk karl vid namn Frank.
Hennes far vägrade att prata med henne efter det.
En natt trakasserades Hannah och Frank av några ortsbor.
Jag antar att det var för att han var tysk.
Och för att de hade förlorat nära och kära i kriget.
De skrämde honom och han tog barnet och hoppade ner i en roddbåt.
Hans svaga hjärta måste ha gett vika–
–och vinden och strömmen förde honom till havs.
Det stackars lilla barnet. Det skulle aldrig få ha hänt.
Förskräckligt.
Det får en att inse hur lyckligt lottade vi är.
Och så ner...
Hon ser helt sur ut.
TILL MINNE AV FRANZ JOHANNES ROENNFELDT
Var?
Gwen! Gwen!
Läs. Läs det.
Oroa er inte. Barnet är i säkerhet, det är älskat och väl omhändertaget.
Er make vilar i frid i Guds händer.
Inte mycket att gå på. Tyvärr.
Ska ni sitta där och inget göra när nån vet att min flicka lever?
–Är det så? –Jag registrerar...
–Min anmälan? –Ja.
Sen meddelar jag er eventuella nyheter.
Nyheter? Vi måste ge oss ut och leta efter henne.
–Låt bli anteckningsboken. –Nej!
Varför skulle nån skriva ett sånt här brev om det inte var sant?
Jag dubblar belöningen. Jag sätter den till 2 000 guineas.
Om nån vet nåt där ute så får vi snart veta det.
"Er make vilar i frid i Guds händer."
"Er make"...
..."vilar i frid i Guds händer."
"Er make vilar i frid i Guds händer."
Jag saknar dig, Frank.
–Det är bara poesi. –De säger inte ett anständigt ord.
Det jobbar en tysk på bageriet, men det här var det fräckaste!
Behåll boken, mrs McPhee. Förlåt om jag kränkte nån. – Ursäkta.
Jag gräver efter dig som en skatt för allt jag har sett
är usel ersättning för din skönhet
Är du från vettet, tös? Gifta dig med en tysk?
–En jäkla bagare. –Han är en bra karl.
Inte för att det betyder nåt för dig.
Om du gifter dig med honom så blir det utan min välsignelse.
Och utan mina pengar.
Må Fadern, Sonen och den Helige Ande välsigna och bevara er.
Må Herren se i nåd på er–
–och fylla er med andlig välsignelse–
–så att ni får leva tillsammans i detta liv–
–och får evigt liv i livet efter detta.
–Det där är jag. –Det är du.
–Jag var pytteliten. –Och vem är det?
–Pappa. –Pappa, ja.
Och se på alla som bor här inne. Det är ett hus. Ser du?
Alla de små djuren... Titta. Ser du att alla flyttar in?
–Ser du, Lucy? –Titta på mig!
Jag ser dig.
Ett. Och sen två.
–Sen kommer...? –Tre. Fyra.
–Marsch! –Prova igen.
Gå in i ert hus!
In med er! De lyder inte.
Ta den sista.
Var ska vi ha den?
–Saft? Åh, det luktar så gott! –Får jag hälla i det?
Det är väldigt starkt, så bara en liten droppe.
Hur många ord kan du som låter som "get"?
–Jag har ingen aning. –Va? Va? Va?
–Jag vet inte. –Vad sa du nu? Du ljuger!
Är det en orm?
Vi trampar på den!
Önska nåt.
–En bok. –Läs det, pappa.
"Till min pappa."
"Med kärlek för evigt och evigt och evigt och evigt och evigt"–
–"och evigt och evigt och evigt och evigt och evigt och evigt."
Det är den bästa present som jag nånsin har fått.
Mottaget. Kapten Hasluck. 40–årsjubileumsfest.
Anhåller om er närvaro.
Jag vet att ni alla har rest långt i dag–
–för att fira nåt mycket speciellt: fyren.
Och jag vill tacka er alla för att ni kom hit och hedrade den.
För 40 år sen i dag tändes Janus fyr för första gången.
I 40 år har den varit en trygghetens ledstjärna när faror har hotat.
Några väldigt viktiga människor här i dag vill jag tacka personligen.
För det första så bekostades denna modell–
–av vår lokale välgörare mr Septimus Potts.
Mr Potts. Ge en applåd till mr Potts–
–och hans två charmerande döttrar Hannah och Gwen. – Tack ska ni ha!
Så underbart!
I dag har vi turen att ha tre av våra fem senaste fyrvaktare här–
–däribland vår nuvarande fyrvaktare mr Thomas Sherbourne–
–som också tjänade sitt land med ära och tapperhet i det stora kriget.
Jag är säker på att Tom gärna säger några ord om livet på Janus i dag.
–Kul för dig, Tommy. –Kom fram, Tom.
–Var inte blyg, Tom. Var inte blyg. –Tack, Tom.
Jag väntade mig inte det här.
Livet på Janus i dag...
Man vet aldrig vad tidvattnet ska föra med sig från en dag till nästa.
Allt som två hav kan kasta på oss. Allt som man kan föreställa sig.
Vi hör dig inte, gosse.
Mår han bra?
Många av er...
Era bröder, söner och fäder kom inte hem från kriget.
Jag vet inte varför Gud valde ut mig till att överleva det.
Med vilken rätt jag gavs liv när det togs ifrån andra.
Tala högre, Tommy.
Det jag måste berätta för er är...
Jag försöker bara hålla fyren tänd för de som kan behöva den. Tack.
Tack. Tack, Tom. Det var uppriktigt. Stort tack.
Nu är det dags för lite te och frisk luft.
Ta nu tillfället i akt att komma och titta på denna fantastiska...
–Mår du bra? –Jag tycker inte om överraskningar.
–Jag vet att han var lite nervös. –Så klart.
Det var oväntat. Att tala inför folk är helt förskräckligt för vissa.
Gwen, du känner väl Isabel Sherbourne?
–Graysmark. Isabel Graysmark. –God dag. Jag vet vem ni är.
–Det här är min syster Hannah. –Trevligt att träffas.
Isabel är gift med mr Sherbourne som höll talet nyss.
–Vad heter du? –Lucy.
–Hur gammal är du? –Fyra.
Jag är mycket nöjd med uppslutningen.
Janus är jätteviktigt för folk här. Ett avtryck i världen, inte sant?
Är det en skattkisteskrin?
Detta är ett armbandsur, en liten klocka som visar tiden.
–Vad heter din...docka? –Mavis.
–Och hon är fem, inte sant? –Jag vill säga det själv.
–Min docka är fem... –Det här är Hannah och Gwen Potts.
–God dag. –Det här är Tom, min man.
Hannah, det här är Tom, min man.
–God dag. –God dag.
Jag tyckte om det ni sa om att fyren finns där för de som behöver den.
Får jag...fråga er en sak, mr Sherbourne?
Ja.
Räddar fartyg nånsin människor långt ute till havs?
Har ni hört om små båtar som hittas och att de överlevande–
–förs till andra sidan världen, kanske?
På havet är allt möjligt.
Jag förstår.
Jag är klar att gå hem, Gwen. Kan du stanna och se efter pappa?
–Det var roligt att träffa er. –Tack detsamma.
Adjö.
Ni har en helt förtjusande dotter. Ursäkta mig.
Beklagar det där.
Min syster hade en tragedi för nåt år sen. Hennes familj försvann på havet.
Hennes man och deras lilla dotter.
Hon hade varit i er flickas ålder nu.
Jag får titta till henne. Det var roligt att träffa er båda.
Jag vet inte vad som tog åt henne.
Det måste vara ren utmattning.
Hon har det nog inte så lätt på ön.
Jag tycker att du ska lämna Lucy och Isabel här...
...och själv åka tillbaka. Isoleringen...
...är för mycket för henne. Det måste du se.
Och Lucy behöver sin mor.
Vi måste berätta för folk nu. Det är över.
Det är för sent.
Du såg henne. Du såg vad vi har utsatt henne för.
Vi kan inte fortsätta längre. Vi måste göra det rätta.
Vi måste göra det rätta för Lucy.
Inte för dig, inte för mig, inte för en...
...främling, men för Lucy.
–Det är hennes mor. –Jag är hennes mor.
För Lucy är jag hennes mor.
Duktig kisse.
Det är mitt barns skallra. Min far köpte den till Grace.
–Ni är säker på att det är samma? –Ja, inspektörn, helt säker.
Jag vill att det undersöks.
3 150 PUND I BELÖNING FÖR TIPS OM DETTA FÖREMÅL
Proviantbåten kommer.
–Var är Lucy? –Hon leker.
Varför kommer båten? Det är ju bara en vecka sen.
Gör som jag säger. Du klarar dig.
Jag säger att det var min idé och att jag tvingade dig göra det.
–Vad pratar du om? –Jag ska skydda dig, jag lovar.
Vad har du gjort?
Jag var tvungen att göra nåt.
Vad har du... Vad har du gjort!
Du älskar mig inte!
Isabel. Sluta.
Det är över.
Släpp mig. Släpp mig.
Du måste säga att det var jag.
Thomas Edward Sherbourne.
Inspektör Knuckey, Partageusepolisen.
Jag är här angående Frank Roennfeldt och hans dotter Grace.
Var är barnet?
Ute på baksidan.
Det här skickades till mrs Roennfeldt förra veckan.
Troligen från samma person som skrev till henne för tre år sen.
Hon vet ingenting om det. Prata med mig, inte henne.
Jag vill ställa lite frågor till er när vi har pratat klart med er man.
Håll er i närheten.
Jag dukade åt dig, mamma.
Jag kokade teet åt dig.
Efter teet finns det kanske nåt där inne som vi kan äta, kanske.
Om vi dricker upp det här så kan det bli nåt jättegott.
Pappa kommer tillbaka strax. Han kanske arbetar.
Pappa kommer hit, jag lovar. – Skynda dig, pappa.
Oroa dig inte.
Vart ska vi, mamma?
–Vi ska tillbaka till Partageuse. –Varför åker vi?
Jag vet faktiskt inte, men vi måste åka.
Får jag gå tillbaka till huset, mamma?
–Nej. –Okej, mamma.
Jag vill också gå till huset.
Nu går vi.
Så där.
Följ med.
Ingen fara, prata bara med mig. Det är ingen fara.
Nej.
Mrs Sherbourne, barnet måste undersökas och föras till sin mor.
Snälla, gör det inte. Snälla, ha lite medlidande.
Gör det inte svårare än det behöver vara.
Snälla ni.
–Garstone, ta barnet. –Nej.
Nej! Ta inte mitt barn!
Ta barnet. Ta barnet nu, Garstone!
Garstone, ta barnet!
Ni är en riktig krigshjälte. Ni måste ha dödat många i era dar.
Jag sa att ni måste ha dödat många i era dar.
Om jag ställer en fråga...
...så svarar ni på den. Förstår ni vad jag säger?
När ni ställer en fråga, så svarar jag.
Låt oss prata om mannen i båten. I vilket tillstånd hittade ni honom?
–Han var död. –Är ni säker på det?
Jag har sett nog med lik i mina dar.
Har ni dödat många som honom förut?
En mer eller mindre betyder ju inget. Var det för att han var tysk?
–Han bröt fortfarande, sägs det. –Han bröt inte när jag såg honom.
Han var död. Min fru kan intyga det.
Han var död när vi hittade honom.
Fråga henne.
Det tänker jag göra.
Men jag blir inte förvånad om hon inte vill se er så länge hon lever.
Så sitt här inne och tänk på det.
Isabel, lagen erkänner att en hustru ibland är maktlös i sin mans händer.
Så du bestraffas inte för hans brott.
Men jag måste ställa en fråga till dig.
Och jag vill att du tänker mycket noga innan du svarar.
Enligt Tom var Frank Roennfeldt död när båten spolades upp.
Var detta sant?
Isabel, är det sant?
Isabel?
–Jag vill ha min riktiga mamma! –Jag är din mamma.
Det är ingen fara. Ingen fara.
VÄLKOMMEN HEM GRACE
–Kan du ta mig till min mamma? –Jag är din mamma, älskling.
–Och det här är ditt hus. –Nej.
–Snälla Grace, gråt inte. –Jag heter Lucy!
–Du heter Grace och jag är din mamma. –Nej, det är du inte.
Och jag vill hem till mitt eget hus och träffa min riktiga mamma.
–Jag vill ha min riktiga mamma. –Ge mig handen. Det här är ditt hus.
Sötnos, det är ingen fara.
Ingen fara.
Vännen...
Jag tog med te till dig.
Jag ställer det här.
Jag trodde att han älskade oss.
Jag förlåter aldrig den mannen så länge jag lever.
Sötnos...
Jag skulle aldrig ha låtit henne komma ut till Janus.
Hon har lidit tillräckligt. Hon klarar det inte mer.
Att ställa sig själv i skottlinjen...
...är fel sätt att hantera det på.
Tom, hon är en vuxen kvinna. De låter henne slippa lindrigt undan.
–De rör henne inte. –Det är ditt liv vi pratar om.
De vill inte bara åtala dig för barnarov. De vill ta dig för mord!
Det här har hängt över mig länge. Synder kommer ikapp en till slut.
Åh, för guds skull. Vakna!
–Tom! –Gör mig en tjänst.
Vad som helst.
Ordna papper och penna åt mig.
Från Tom.
Han behöver dig.
Det gör min lilla flicka också.
Se på knapparna. Hade de passat till ridväskans gröna tyg, tror du?
Gör en rosett eller ett band. Nånting sånt.
Lucy.
Mamma!
–Lucy. –Mamma.
Min älskling.
Vad fin du är.
Det är ingen fara.
Jag har saknat dig.
Min älskade...
–Det är dags att gå hem. –Mamma.
–Få henne att gå härifrån. –Det är ingen fara.
Jag vet att det är svårt att förstå, men vi kan inte stanna här, Grace.
Hon är min dotter. Släpp min dotter!
–Mamma. –Jag är här.
Snälla, ge mig tillbaka min dotter!
Snälla ni.
–Jag måste ta henne nu. –Mamma. Jag vill stanna hos dig.
Jag kan stanna här, om ni vill.
Det behövs inte.
Jag måste veta. Var allt verkligen ert verk?
Ja.
Hur kunde ni göra nåt sånt?
Ångrar ni det ni gjorde?
Jag ångrar det mer än jag kan säga.
Gör vad ni vill med mig.
Jag ber inte om förlåtelse.
Min fru...
Hon hade inget val.
Visa henne lite medlidande.
Grace, min älskade. Det är matdags.
Gömmer du dig? Grace?
Min älskade?
Gömmer du dig, sötnos?
Grace, är du hungrig?
Kan du inte komma fram nu?
Mamma kommer och tar dig.
Jag lyfter på gardinen. Sen kan vi äta tillsammans.
Jag kommer och tar dig.
Grace?
Grace, sötnos? Grace?
Grace?
Det är inte roligt. Kom fram nu.
Det är inte roligt. Snälla, kom fram!
–Mr Graysmark. –God kväll, Vernon. – Hej, Harry.
–Vi är här om Roennfeldt–flickan. –Hannah?
Nej, hennes dotter. Grace.
Har du henne här?
Klart jag inte har henne. Vad i hela friden antyder ni?
–Är er dotter här? –Ja.
–Är ni säker? –Klart att jag är säker.
–Vad har hänt? –Kan ni gå och hämta er dotter?
Isabel?
–Lucy! –Grace!
Grace!
Inspektörn?
Inspektörn!
Grace!
Lucy!
Bevara henne, Herre.
Skydda henne.
Rädda henne.
Du har räddat henne en gång förut.
Jag lovar dig att sätta henne främst från och med nu.
Om du bara räddar henne igen.
Jag lovar dig...
...att jag ska göra det rätta för henne.
Grace!
Lucy!
Hon sover. Hon sa att hon letade efter fyren.
Hon har nio liv. Har du henne?
–Tack. –För all del.
Tack. Tack.
Hitta på en bättre.
Föreställ dig att den tar dig–
–hela vägen till Sömnlandet.
Nerför vägen och in på stigen–
–och genom skogen.
Jag viskar fina saker till hennes drömmar.
Och hon flyger fram.
Du har gått igenom så mycket i ditt liv och är ändå alltid glad.
Hur bär du dig åt?
Man behöver bara förlåta en gång.
Att vara harmsen kräver att man är det hela dagen, varje dag, jämt.
Man måste fortsätta att minnas de dåliga sakerna.
Det är för jobbigt.
Du är så stilig.
Hon kunde ha dött.
Ja. Men hon lever.
Det är det du gör nu som är viktigt.
Tom är fortfarande din man.
Lucy är ung.
Hon har folk som tar hand om henne och ger henne ett bra liv.
Tom har ingen.
Han hamnar i fängelse.
Eller ännu värre.
Jag tror att det är ont om tid.
Jag kom hit för att säga nåt, bara säga det och sedan gå.
Jag vet att min dotter inte kommer tillbaka till mig.
Efter i natt har jag insett att hon kan leva utan mig.
Även om jag inte kan leva utan henne.
Och jag kan inte straffa henne för det som hände–
–och jag kan inte straffa dig för din mans beslut.
Grace älskar...
...älskar dig.
Och kanske...
Kanske tillhör hon dig.
Om du vittnar mot din man och...
Så fort han sitter bakom lås och bom får Grace komma tillbaka till dig.
Ni ska föras till Albany och där ställas inför rätta för mord.
Om det är nåt mer som ni vill berätta för mig–
–så är det här er sista chans.
Nej tack.
–Inte det bästa vädret för båten. –Addicott klarar det.
Lås upp cellen.
Skynda på.
Isabel, min älskade.
Jag kunde inte fortsätta så här. Jag kunde inte leva med mig själv.
Jag är obeskrivligt ledsen för att jag sårade dig.
Vi får alla vår chans i livet–
–och om min chans slutar så här–
–så har det ändå varit värt det.
Min tid skulle ha varit ute för många år sen.
Att ha mött dig när jag trodde att livet var över–
–och att ha älskats av dig...
Om jag så lever i hundra år till så kan jag inte begära nåt mer.
Jag har älskat dig så gott jag kunde, Isabel.
Och det säger inte mycket.
Du förtjänade någon mycket bättre än jag.
Jag kan bara be Gud och dig–
–förlåta mig för den skada som jag har orsakat–
–och tacka dig för varje dag som vi var tillsammans.
Jag kommer alltid att vara din kärleksfulle make. Tom.
–Jag måste prata med min man. –Han har redan åkt.
–Vart? –Han är på båten.
–Den? –Ja.
–Hej, Tom. –Ralph.
–Var är Blue? –Han kunde inte komma.
Tom!
–Vi måste åka. –Tom?
Kasta loss nu, Ralph!
–Nej, Isabel. –Jag vill bara säga farväl.
Det är bra.
Tom!
Det är bra.
Det är inte sant.
–Det är inte sant. –Glöm det bara.
–Isabel... –Frank var död. Det var min idé.
Jag stoppade honom från att rapportera båten. Det är mitt fel.
Det är mitt fel.
Förlåt mig.
Det är ingen fara. Säg inte mer.
–Sa hon det? –Ja.
Hon var en anständig flicka innan hon åkte ut till Janus.
Att bo ute på ön har inte alls varit bra för henne.
Vad händer med dem nu?
De hamnar i fängelse.
Hur länge?
Länge nog för att tänka igenom det de har gjort.
Tror ni att de behöver fängelse för det?
Mrs Roennfeldt, människor ansvarar för sina handlingar.
Och när de går över vissa gränser så måste det få konsekvenser.
Om jag talade för dem då? Och vädjar om nåd?
–Nåd? –Vad skulle hända då?
Lite böter, några månaders fängelse kanske.
Varför skulle ni göra det?
För att man bara behöver förlåta en gång.
Tack så mycket, inspektörn.
Hittar ni ut själv, tror ni?
Tack för teet, mrs Roennfeldt.
Härligt att se dig le, lillan.
Jag vet att du har varit ledsen. Du saknade ditt gamla liv.
–Jag gör det. –Jag vet, för det hände mig också.
Jag fick ta farväl av min mamma.
Jag for över havet på ett segelfartyg när jag inte var mycket äldre än du.
Jag kom hit och fick en ny mamma och pappa.
De tog hand om mig efter det. De älskade mig.
Precis som min Hannah älskar dig.
Vet du vem som var en duktig ryttare som liten?
Min Hannah. Hon var bra på allt när hon var liten.
Hon höll mig alltid på tårna. Precis som du.
–Du är min räddning, Grace. –Jag heter inte Grace.
Vet du, du kallades Grace från dagen då du föddes.
–Men jag vill kallas Lucy. –Ska jag inte kalla dig Lucy–Grace?
–Ja! –Ja? Är vi överens om det?
Hej.
Vi är tillbaka. Nu blev du överraskad.
Berätta för Hannah om alla fåglar som du såg. Hur många såg du?
–Fem. –Duktigt.
–Har morfar tagit hand om dig? –Ja.
Ska jag visa dig hur man gör en tusenskönakedja?
Vet du hur man gör? Jag ska visa dig.
Ett litet hål. Där är ett hål. Kan du sticka igenom den?
Titta där. Bra gjort, vännen.
Sen kan vi sätta ihop allihop.
–Titta. Tycker du om kronor? –Ja.
–Är den fin? Vill du bära den? –Ja.
–Ska vi ta på dig den? –Ja.
Det är så fint.
Den trillade av. Ska vi ta den runt halsen?
Ska vi göra ett tusenskönahalsband? Vi provar.
Kan inte du ha den på huvudet?
–Vill du sätta den på mitt huvud? –Du får behålla den.
Tack, vännen.
Tack.
AUGUSTI 1950
Tror du att Gud förlåter mig?
Han förlät dig för länge sen.
Det är på tiden att du också gör det.
God dag. Har ni kört vilse?
Hoppas inte det. Jag söker Sherbournes hus.
–Tom och Isabel? –Ni har hittat det.
Jag heter Lucy–Grace Rutherford.
Jag är Lucy.
Lucy.
Jag har nåt att visa dig.
Det här är Christopher.
Hon slutade aldrig prata om dig.
Hon hoppades alltid att du skulle komma.
Jag kunde inte komma tidigare.
Jag fick aldrig chansen att säga tack – till er båda.
För att ni räddade mig och tog så väl hand om mig.
Det finns inget att tacka oss för.
Hon lämnade nåt till dig.
Min älskade Lucy.
Det har gått så lång tid.
Jag lovade att hålla mig borta från dig och jag höll mitt löfte.
Hur svårt det än var för mig.
Jag är borta nu. Därför har du det här brevet.
Och det skänker mig glädje.
För det betyder att du kom för att hitta oss.
Jag gav aldrig upp hoppet om att du skulle göra det.
Att veta att du var trygg och älskad gjorde–
–att vi kunde leva vårt liv utan dig.
Jag hoppas att livet har varit snällt mot dig.
Jag hoppas du kan förlåta mig för att jag behöll dig.
Och för att jag lät dig gå.
Du ska veta att du alltid har varit älskad.
Så fin du är!
Isabel hade älskat att få träffa dig.
Hon hade älskat dig.
Får Christopher och jag komma tillbaka och hälsa på dig igen?
Det vore väldigt trevligt.
Jättebra.
Text: Thomas Jansson Scandinavian Text Service 2016
Ansvarig utgivare: Anders Melin